П О Е М А

В

ПОШУКАХ ДУХОВНОСТІ

Пісню про життя,

ми поемою назвали

по жанру написання,

а по змісту – творінням Духа.

ДОРОГАМИ ЖИТТЯ

Зобіч зелене листя,

як життя,

а між ним теє небо,

як лелія і надія.

Весна і літо,

осінь золота,

зима…

І листя вже нема…

Чому ж ти, весно,

як дитя

живеш…, і так бездумно

приймаєш це буття –

багате і красиве.

Купаєшся в струмочку

і дихаєш так чисто,

буяєш, наче вічно

стверджуєш життя…

А от і літо вже в дорозі:

через поля, річки й ліси;

в свободі краси земної

і величі нічних небес серпневих –

дівуєш і розцвітаєш,

забувши про весну.

По весні вже в юності гуляєш,

любов у квіточці несеш

і запиляєш не одну…

Ти робиш крок у осінь золоту,

ти мати у плоді і в зернині,

ти царівна в золоті своїм.

Однак корона тихо, тихо впала

на цю дорогу,

що життям зоветься.

А дерева голі, голі

без страху горді…

Не бояться долі –

пройде зима,

бо знають,

що знову прийде весна

і оживе душа;

бо в неї корінь,

як продовження життя.

Ось так нас небо кличе,

а дорога та іде –

то прямо, то наліво,

лишаючи не одне життя.

Обабіч, … але живе.

живе внизу на матінці Землі,

живе і в Небі,

як ніби кличе

до Бога сущого німого,

лишаючи життя земне.

І не одне…

А де ж та радість,

де те благо?

То зупинись весно,

чи літо…,

чи осінь золота…

Уявімо, зупинилась,

то вже й життя нема…

Май мудрість

зупинятися на мить

на цій дорозі.

І порадіти

тим пагонам весни:

від бруньки голої

аж до зелених шатів

і подивитись з Неба

очима Сонця

своєю добротою

і його теплом,

з подякою земною,

пишнотою травяною,

листочком кожним

дитинство залишай.

І знай,

що без дитинства

юне літо не приходить.

І тут не поспішай…

Не загуби

краси земної

і гри,

і вітру в листі молодім,

несучи квіточку

Любові.

Не спіши… помилувати

пілігрима у Душі,

щоб знав, що в цій дорозі

нема початку на Землі

нема й кінця на Небі…

Не тужи

від радості своєї,

бо і радість та в тужінні

залишиться живою

…квіткою

і тим життям у насінині,

що дитиною озоветься

вже по весні.

Хай кожен день весни

наситить все життя

соками Землі

і теплотою Неба.

А скільки золота

у листі золотім

і приємної туги

в загубленім плоді,

в листочку

у сумному…

ми йдемо

до роздумів

спокійних зимових,

щоб мудро утвердитись,

що слід свій залишили

на Землі

в торованій дорозі,

яка життям зоветься.

Сергій Миколин (з книги «Дорогами життя»).

ВЕСНА

Весна – початок року,

бо відроджує природу.

Рік, як в людини

життєвий вік:

народження –дитинство,

юність в літі буя,

а осінь зріла

на цілий рік

нас збагатила,

а там і зима

у думах,

як закінчення життя.

Весна – мокра,

як народжене дитя;

сонце її пестить,

як вперше мати;

перші порухи рук і голови,

як листя і трави.

Той крик дитячий

у клекоті журавля одзоветься,

а буває, що й сміється

і тріпотить,

як жайворонок у небі,

оченятами мамку ловить,

як вітерець хмаринку гонить;

просить молока,

як земля живильного дощу.

Сонце землю гріє, а вона,

як дитя вередує –

приносить ковдру трав’яну

з їй відомого кутка,

розкидає зеленим листям

по гілках,

а там десь квітку кине

біля весняного струмка –

прикрашається земля,

як дитя віночком.

Ховає в землю насінини

і виглядає сонцем пагінці.

Весна… в решті решт омилась

до сонця і людей усміхнулась

дитячою красою

і душею в доброті…

Перша бджілка полетіла

на котика, що виріс із лози, а там і птахи

почали майструвати

свої гнізда.

А он там лось-газда

біля своєї кралі упада-

своїми товстими губами

поцілувати норовить

свою принцесу,

яка малятко носить.

Проснулися й мурашки,

хатинку ремотують,

відкривають вікна й двері,

запрошуючи весну у гості.

У всьому радість,

та іще й яка,

що тепла народила

і красою своєю

синє небо омива,

а там дивись веселкою

із весни у літо

воду перелива.

с.м.

ЛІТО

Літо, як навчена дитина:

і хоче щось ще вчити,

і норовить, щоб гратись й жити.

Природньо пеститься на сонці,

поживу й соки бере в землі

і дихає повітрям теплим на всі груди.

Ось так дитина і юність у літі

живуть, як природа без турбот:

всі щось дають потрошку,

і щось самі знайшли –

і ту красоту квітчату у буянні,

і звабливу суницю у траві,

і соковиту поперівку

в забороненному плоді,

як результат квіткового

першого кохання.

Ми прибирались між рядками

і хорошились в повноті,

і відрізнялися в плоді,

бо кожен уже знав своє наймення,

і кожен мав свій характер:

травинка вітру покорялась,

але знову піднімалась,

а дуб не покорився

і вітки він лишився,

а слабенька сосна

на землю полягла

коріння оголила,

бо смерть прийшла.

Дуб і далі остався жить,

а трава в осені пожухла…

Ось так ця життєва буря

життями юності розпорядила.

ОСІНЬ

Осінь золота

моя улюблена пора

в її багатстві

на полях, садах;

у стишенні буяння,

в красоті зрілості своєї

і в дощику дрібному,

в задоволенні людському

природними дарами,

які несуть з собою

сонце літнє й вітер,

лягаючи в засіки,

в банки, на полиці.

Осінь, як жінка зріла:

у всьому її краса –

у пишноті природного багатства,

у різнобарв’ї кольорів,

у формах досконалих,

в поміркованій ході

по затихаючій землі,

в сонці не пекучому,

у садку пахучому,

в трояндах пишних

і в хризантемах ніжних, ніжних,

в ріці поважній,

що блимає водою

мені

і небу в глибині,

в берегах-вінках

густих травою…

А ліс, Боже, ліс

в деревах золотих

милує очі,

листям жовтим на березі,

і клен золотаво багряним,

а дуб, а дуб – таким

офіційно і граціозним,

як лісовий король

серед дерев

в могутності і мудрості

помаленьку все скидає

листяну крону, як корону

іще говорить під ногами

опавшим листям,

можливо, що й віршами,

чи серенадами -

у мріях тихоплинних,

і в молитвах вдячних:

світу мій,

на Землі

і в Неба глибині-

дякую тобі,

дякую життю і долі,

що можу бачить,

нюхать, чути.

Слава Сущому святому,

що позволяє зустрічати

таку красиву осінь…

і не одну…

жолуддям повним

і величними грибами-боровиками,

журавлиною на моху в болоті,

рябиною червоною

серед листяних зубців.

А калина, як дитина

світить кетяхами,

аж до матінки-весни.

Несе цей колір

яскраво пишний,

як любові символ,

з надією пори

відродитися життям

по весні.

ЗИМА

Зима стрічає нас

пожухлим листям і травою

м’ягкою такою,

засинаючою тишиною,

лякаючи водночас

ковдри чорнотою,

а буде день,

то й білу вдіне сукню

і закрутить карусель

з сніжинок білих, білих,

а ще діамантами прикрасить

пушиночки свої

і покаже празник

для дітей на лижах,

і по льоду залишить їхній підпис,

що тут вони були,

бо радість голосну

забере з собою

строгий Дід Мороз

і пожене на пічечку жадану.

Однак та строгість не така,

бо й він замерз

і хоче влізти за поріг,

але ми скоро двері прикриваєм.

Кажем: «Ух»,

скидаючи кожух,

наливаєм борщ гарячий,

їмо

і дивимся у вікно

на мороз,

а він, знай, зваблює красою:

сніжинок сипле різного гатунку

і на шибку вміло

наносить візерунки.

«Пожди, –говоримо у думці-

Зараз кинем сіно

Кролику зубатому,

повідбиваєм лід на ганку,

а тоді візьмемо санки

і спустимся із гірки

навперегінки».

Грудень, січень, лютий-

і ти, мороз, забутий:

тікаєш у ліси,

плачеш з стріхи

і все тримаєшся

середини ріки

в крижині,

а сонячне тепло

тебе вже проганяє,

і пагінчик трави

під стіною

вже весну вітає.

Д У Ш А

І цілого життя замало,

Щоб власну душу зрозуміти …

Вона не спить, вона страждає

І тільки радість їй допомогає ожити.

І славна та мить життєва,

Щоб власну душу зрозуміти …

Вона не спить, вона двері відкриває

І щастя наше їй в цім допомогає.

Відкрились двері ті …

Душа злітає в посмішці моїй

І думкою, і словом небо засіває

Зернами любові від мудрості земної.

Ан. с.м. на вірш «Душа» А.Волошин.

БЛАГО

Благо, то стан Душі

і так хочеться це слово дяки

всім сказати:

благо-даримо,

як подарунок і як дяка

це слово струн душі торка

і підніма,

бо хочеться сказати

в щасті цім

всім щастя побажати.

Скажи слова подяки:

і небу, й вітру…

скажи травинці і океану,

бо все воно живе,

як ця людина – дихає і дивиться,

смакує і відчуває ласку.

Даруєм все, як від Творця,

що Богом зветься.

Даруємо - і це ехом озоветься

в Душі нашої дитини

і в краплі водяній,

в дорозі дальній і малій,

в постелі теплій

і на галявці лісовій.

Радій, бо радість гріє.

Скажи це і матері своїй…

Матері скажи…

не стримуймо в собі слова подяки,

коли ми в радості своїй німі …

Матері своїй скажи слова подяки,

бо слово те зігріє душеньку її

і всіх, хто біля неї.

Сергій Миколин (з книги «Духовність людини»).

Думи, мої думи…

радість ви моя,

навчителі мої.

Вилеліяні душею,

проявлені добротою.

Сійтеся межі людьми,

в росинці на траві,

в чистоті небесній,

бо це життя один раз нам дається,

що щемом радості озоветься

у серденьку моїм,

в посмішці дитячій…

Приймаймо і розсіваймо

цього бога радості

у кожному житті.

Хай зростає нива

у колоссі золотім,

як та дума в ділі,

у діяннії людськім.

Думки …

Думки – як ті хвилі,

то йдуть, то повертають.

Хвилясто серце

б’ється в такт життєвої ходи,

воно і плаче, і сміється,

ніби вітер,

терзає

і лагідно торкає

струну душі

у плинності життя.

Думки, як той вітер,

який стирає сльози,

радості й печалі

Душу звеселяє.

А ум все те знає …

та істини не знає,

бо думка йде –

душа ж відпочиває …

Сергій Миколин (з книги «Думки»).

СЛОВА - НИТКИ ЖИТТЯ

Життя вже рветься, наче нитка,

і море горя кожен час у просторі летить.

Земля від болю стогне, молитви просить…, а слів нема – слова мовчать…

Слова то є – та їх не чути.

Розтоптана людська Душа.

Розруха певна у серці і душі,

диявольський вогонь руйнує вже й дитину.

А думки то є – та слова ще не зродили.

Слова присутні, коли є саме життя,

хоча можуть бути живими

після смерті … на папері

нести в життя наступне

ось ці пізнані знання.

Життя – не лише слова …

Слова, що родяться з життя;

слова, які злітають в небеса …

Слова – то мить,

що десь зродилися в душі …

Слова …, то з відчуття,

чи з першого ж бажання,

що летять у Всесвіт,

що лежать долі -

і народжуються знову…

на Землі.

Пливуть думковою рікою,

голосом звучать,

тим ритмом спілкування

і чистотою …, і грязнотою …

Слова, слова, слова …

це невагомість і тяжкота.

Слова, слова, слова …

це радість і печаль.

Слова – це все є від життя,

це і дія для життя,

це і порятунок

від поцілунку смерті.

Слова – це як дарунок.

Життя …, не лише слова …

Що зводять до небес,

А й кидають у сміття.

Слова, слова, слова,

вони живі,

Бо ми іще живі …

У радості життя.

Вони живиші,

бо лишаються після нас,

а помрем, то лиш слова

Залишаться оці.

Сергій Миколин (з книги «Плин життя»).

СЛОВО

Слово – це птах небесний,

який літа межи людьми.

Цей птах злетів з Душі,

бо там його гніздечко.

Коли ж наш ум,

як життєвий вітер

не трясе гнізда,

як той лиходій,

то там і родяться слова прекрасні,

що пестять вухо

й Душу слухача

мудрістю своєю –

і нам приємно їх такі творити.

Коли це так,

то тут межи людьми

мир, щастя й лад,

бо на слові побудовані

відносини людські.

То знаєм, коли бажаєм

слово в світ пускати,

що добрим словом ми будуєм

мир і радість в хаті,

і біля хати,

та і в небеса цим посилаєм

ту любов і доброту,

що в цих словах.

Такі слова у мудрості людській,

як і діла красиві

спасуть цей люд, тварину

і пишную калину.

Про це ми маєм знати,

про це ми маєм дбати,

щоб Землю матінку спасти,

а вона про нас подбає.

ВСІ ЛЮДИ НА ЗЕМЛІ – ОДНА РОДИНА

Всі, усі і вся,

ким населена Земля -

ми одна сім’я,

яка коріння має

з одного джерела,

що Раєм зветься.

По цій життєвій стезі

нас Душа веде

від енергій Духу

каменем, рослиною,

твариною й людиною.

Душа, яка у Всесвіті

увіллється

в Океан Святого Духа,

який Богом у нас зоветься.

Шукаймо Бога в нас,

бо ми його частинка

з Душею: в тілі, і в умі

сприймаймо світ

як його творіння

і його в собі.

Цей вічний Дух у нас,

своєю енергією живою.

І це життя вічне

з кожною дитиною малою

продовжуємо ми путь -

якби із нуля.

Та це не так,

бо життя тілесне

Душею спрямоване в небесне.

Життя – це і слід

у Всесвіті єдинім.

Життя – це й крок

поміж людьми

аж до зірок небесних.

Так – це путь…

від привітання:«Доброго дня!»

і в творінні доброти щодня

для Вас і Нас

день за днем

ми ідем

в просвітлений Едем.

Засіваєм посмішку дитячу

усім…, аж до скону.

Засіваєм радість,

мир і спокій,

бо із них щаслива доленька кується.

Розумієм, що і злоба,

гнів й скорбота…

осуд, жадібність, війна

теж минеться,

коли ми навчимося

щастя всім бажати

і на зло добром відповідати.

Справедливо і правдиво

гідний путь Людини

до Сущого

свідомо торувати.

Так, нелегко в однім житті

очима Диявола Бога нам знайти.

Але саме так – свідомо

Святого Духа ти стяжай

і в щедрості словом ти навчай

пілігрима, що свічечку несе:

йому світи, світи і тому,

що як вужака в’ється,

бо він же наш брат

на цій стежині,

що життям зоветься.

Таким ось трепетом добра,

той заклик в душі озветься.

І дія ця

смислом життя зоветься.

Для цього ми покликані

в житті -

зуміти посвітити вогником душі

собі свій путь

і орієнтиром бути

тим, що за нами йдуть,

які любов і щастя всім несуть.

Спитаймо всі у всіх:

хто щастя не бажає?

Всі хочуть…

Хочуть бути щастям,

а щастя те на грунті

доброти і для серця

росте й зростає,

як Сонце світить всім,

всіх обігріває…

Дякуємо за ранок,

що в паростку життя

у світ Божий пнеться.

Дякуємо за дитинство

у грі чистої душі і тіла;

і в пустоті плевел суспільних.

Дякуємо за юність несвідому

й підрізане крило…

За прийняття життя благо-даримо

у пізнанні любові й гніву,

правди і брехні,

добра і зла…

у роки зрілі.

За день благодаримо

на схилі літ,

що життям зоветься

з надією, що добро

в новім житті

знову щастям одзоветься.

Благо-даримо матері своїй

і тату, й дітям.

Благо-даримо

матінці Природі

І Духу світлому:

в його

і в нашій благодаті.

Благо-даримо сусіду,

другу і колезі.

Благо-даримо, поки ми в змозі,

поки живі й душа сміється.

Даруймо слова подяки

всім тим, хто на землі,

на небесі і вище,

всім, хто нижче й далі;

всім, хто чорний

і хто білий;

всім… від німця до слов’янина,

бо всі люди на Землі –

одна родина.

новий Г І М Н України

Живе народ України

В любові і щасті,

І в гніві й біді.

Живе й процвітає

Досягши просторів космічних

Й знаючий глибини душі

Україна, Україна,

Єдина родина

В народів сім’ї

Ти рівна і вільна.

Колос пшениці

Й лани буряків,

Надра вугільні

І стіни лісів…

Це все ти Україно!

І народ миролюбний, і сміх дітвори,

що гідність леліє

й щаслива в роки.

Україна, Україна,

Родина єдина.

Серед рівних - ти рівна!

Серед вільних – ти вільна!

слова С.Миколина музика В.Покровського

з книги с.м. «Про політику»

Мій рідний краю, кохана сторона.

Не забувай мене і тебе я не забуду

і Душу спомином зігрій.

Та відкривай шляхи істини мені

і серце, що радістю щемить,

в своїх долонях…

Не забувай мене, мій рідний краю!

Я неодмінно повернусь … душею.

Рокитнівщина моя…

земля лісів, полів;

земля боліт і річечок;

земля сімей багатодітних,

земля щедрих і не зовсім…

земля працьовитих і мудрих поліщуків -

люблю тебе душею й тілом

тобою дихаю і живу,

бо ми у всьому – одна родина.

Сергій Миколин (з передмови до колективного фотоальбому «Рокитнівщина - мій рідний край»

Діброва, Борове …

І те Загалля, що біля Ставу

серед якого річка Льва пливе .

Олександрівська Слобода ,

Кисоричі й Рокитне…

і все це путь моя,

що дорогою життя зоветься.

В житті, як на довгій ниві

крупиці доброти і радості ростуть.

Ми ці зернини мудрості збирали

із Вас і Нас, для Вас й для Нас

цей Пегас

і з пілігрима по чуть-чуть

в нитках-рядках

цих книг,

що до Істини життя ведуть.

ГІМН ЖИТТЮ

Любов тихенько прошепотіла,

крилом гладенько білим пригорнула,

вітерцем тепленьким і легеньким доторкнулась, чарівними оченятами всміхнулась

і в гості до сина доброту запросила.

Доброта від щастя вся затріпотіла,

щиро в радості запіла…

гімн життю схотіла скласти.

Складала довго – все життя.

Зберегти хотіла

Духовність мудру,

тихоплинність рифм

і в злі показати доброту,

гнів любов’ю освятити.

З миру й злагоди хатинку склала,

сина і невістку спарувала

дитинку в хату принесла.

Виписувала щасливу долю

і хотілось без гріха

перед очі Бога завести

добролюбіє вознести

в елітне сімя.

І в благості написати,

щоб зуміли людям подарувати.

Приймай дари від Бога -

любов і щастя,

здоров’я й доброту;

Зрозуміти маєш

гнів, обиду

і печалі німоту –

і їх прийми…

Ось так кується доля,

то згадаймо і тую дрібноту,

що вчить приймати дар

і вчить давати дар,

як Бог і цар.

Даруй дитині й сиротині,

яка у порваній кофтині,

Даруй, бо і там серденько б’ється

і в тій Душі твоя Душа озветься.

Рости її, лелій її

поки можеш,

поки живий,

бо вищий дар від Бога

вміти дарувати:

слово добре,

посмішку привітну,

коханій квіточку,

бідному хлібину,

сиротині новую кофтину…

І цим подвигом щасливий ти.

Раз пізнавши – уже не загубити

цю путь, як свою дорогу

ко Богу

серед буденності в житті.

слава Сущому святому

і тобі, як Богу!

ПОСЛАННЯ ДІТЯМ

Послання моє це дітям,

яких із дружиною зродили.

Вже дорослі всі вони

І Богу Сущому моєму,

ми вдячні їм,

що хороше принесли

в життя своє з Душею

і в нас зуміли взяти,

і від людей…

хоча цю доброту і скромність,

свободу й справедливість,

чуйність і уважність,

зваженість і чуйність

і далі по життю несуть.

І нам, батькам, приємно,

що мудрість Божу

у вир життя несуть.

Хай Сущий їх в любові укріпляє,

Мир, спокій і злагоду в сім’ї посилає

і ми бажаєм таке благо

і далі вчитись у людей,

Природу шанувати,

бо це той грунт живильний

на якому тримається рід людський.

Це те, що всім добавляє

пізнавать себе і інших,

це все оте, яке ми мудрістю зовем

і з нею всяк бажає вік земний прожити.

Вся мудрість в тому,

щоб не бажати зла нікому,

і лихо сприймати, лиш,

як підказку собі в лиху годину,

що йдемо у житті

не туди і явно, що не так,

як сказав би тато й мати –

треба діти помилку справляти,

і прощати собі і людям,

що не зуміли

узріти корінь той поганий

у вчинках лиш своїх.

Мудрість це і чистота душевна,

це і не говоріння пусте,

це і слово, й дія знане,

що сповідане з Душею.

Тому ми і дякуємо Вам,

що Ви мудрістю своєю,

не відаючи, щасливі самі,

а ми щасливі втричі.

Щасливі у радості такій,

що Ви розвиваєтесь Душею, бо це є стрижень для Духа,

як і хребет, що тримає Вас

гідно, мудро й тихо

в земній ході.

Нам приємні відвідини,

й розмови тихоплинні

про те, про се, а особливо

за радісь ту, яка у Вас,

за хороші справи в інших

і Ваше бачення доброти

у цім не простім житті,

а ми свідомі того,

що для вас дзеркало є інші.

В розмовах тих

і осуду чуть-чуть…,

а це нам приємно чуть у пізнанні,

що джерело духовне,

яке живе у Вас

не залишає місця

для таких мирських «прикрас»,

які навколо в’ються –

це і гнів, і злоба,

жадібність і обман.

Нам приємно відчувати

тиху щирість слів

і помислів дієвих.

Хай Ви не мільйонери,

але та добрая Душа,

що з Вами і поза Вами

приємніша гладенького гроша.

Працюйте творчо і натхненно

І майте щастя з того,

про чистоту душі дбайте,

то і здоров’я вас не підведе

і любов в сім’ї

поселиться назавжди.

Хай слово це буде

для Вас орієнтиром,

як духовний поклик

і життєвим тим мірилом

поступків Ваших.

тільки тіні

С О Н

та й тіні вже нема,

Любов і мир – це всесвіту управа …

якщо життя нема.

злагода і благодать Землю прикрашає,

Сонні ходять люди.

але людина несвідомо вибирає

Тільки сон у них інколи заходить,

такого ж президента, як сама,

а думки то ні.

а потім проклинає…

Тільки деколи в дрімоті

усіх, усіх, окрім себе,

бажання влади і грошей

бо й не знає,

ворухне суспільства той кагал,

що по Івану шапка шита.

якого прагне в пристрасті людина.

Знать не знає, та й не хоче знати,

Іншого Людина знать не хоче

а потім запитає: хто ж господар її хати?

при живих батьках дитина сиротина,

Диявол! Ой Леле…

любов в сім’ї не ночувала,

Бездушная хатина. Тільки тіні

а вдень і не заходила сюди.

забутих предків. А що ж нині…

Скамяніло серце, кров холоне в жилах

від цих держав, суспільства, яка людиною зоветься.

що спить і сохне,

поки вогонь пророчий

Просніться , люди,

не забіжить у душу й поза тілом.

просимо й благаєм.

Згоримо… і дим піде,

Знайдіть ту силу

але не з кадила.

в доброті й любові,

щоб зрозуміти і зуміти

Просніться люди,

побачити злочинні дії керівництва

очистьте Душу й Тіло,

і ту нікчемність нашої зневіри.

і встане фенікс,

Нехай Диявол зійде із престолу-

тоді і зникне пекло.

з нашої голови,

Самі беріться за творче діло,

бо наша щирая молитва

бо ніхто не прийде у вашу хату

І праця творча

ткати обрус і тесати брус,

Вже не раз

підстригти вус і помити тіло.

Спасала людство.

Просніться, люди

Не вічні ті 345

від слів хульних відмовтесь,

і інша сотня-дві

від політики на кухні і в постелі.

мах-л-евичів і реріхів таких

Посміхніться, люди,

не здолають Дух народу.

за день пройдешній

Добре вам, деру-тати

і підніміть руки й зір у небеса

в цій країні грабувати,

з подякою, що ще живі,

та погано вам не знати,

що є що істи…,

що ходячи, серед голодних

і нема війни в нашому селі,

і ницих духом

а кінь ірже і трактор дир-дир –

в цій країні…

з начить іще на дворі мир.

То знайте,

Нехай і в душеньку поселиться

що не нажива вас тримає,

Мир, і спокій, і благодать.

а ця аура доброти людської.

Не повертаєм бренні очі

Ви асимілюютесь, однозначно

на цюю нашу і не нашу власть,

і теперішня гординя буде

на собачі крики ЗМІ, і

у вашому жебрацькому житті

на спосіб їх життя у фактах,

і потомків ваших стільки,

шокуючих кінобаченнях,

скільки украдено тих бумажок і рублів.

як добрий тон життя.

Асиміляція – процес потужний,

І ця брехня засіла в нас,

що змінить світосприйняття

бо і ми так хочем жити,

і незалежно від хотіння

та душі не пускають нас

перебувати з іудиною в собі.

танцювати той шабас.

Творімо доброту,

Хоча зневіра з’їла нас

мир і красоту,

і більшість не хоче знати правду,

людську гідність і свободу,

справедливість і гідність ту,

то і ми

що добротою зветься.

возрадіємо життю

Бо це найперший крок потреби

і цьому ранку після сну,

до видужання духовного скотини,

бо це єдине для нас спасіння.

КАЯТТЯ

Сам не знав,

та все чекав…

Зробити крок я мав,

та не знав…,

чи приймеш ти…,

чи приймеш ти?

Чи зрозумієш ти…

мою тремтливу душу…

То хоч тепер я мушу…

Пробач ти, Батечку, мені …

мій ляк і

гордині пустоту,

що зсілися на дні

життя мого…

А треба це було зробити…

Пробачити… при житті,

мені й тобі…,

бо так у своїй недолі

все те несу в життя

вже інше я …,

бо хто вже зараз скаже,

в душі … окрім мене,

що я уже не той…

- і вибачив я тата…

Однак, сказав мудрець:

«помилятися – людяно,

а прощати – божественно».

Прости, можливо,

від пустоти

чи глибин Душі моєї.

Прости і відпусти,

бо жити не дають

докори сумління

за непослух дитячий

чи грубе слово в роки зрілі

Вже сам я тато, дідом є,

а мудрість дуже важко

входить в життя моє

…ще не вибачив мені тато.

Для цього я й пишу,

щоб інші так не чинили,

помилок не робили,

то може цим,

я в татовій душі

спокутую вину свою.

Запаліть свічу …

Запаліть свічу …

Впадіть на коліна.

Запаліть свічу …

Бо плачуть небеса

Запаліть свічу …

У душі пошукайте каяття

Запаліть свічу …

І віднині почніть із простого

Як ранок чистого листка …

Запаліть свічу …

За Душі невинних солдат.

Запаліть свічу …

За море страждань.

Запаліть свічу …

Бо вам прийдеться збирати нове покоління…

Запаліть свічу …

Попросіть прощення та доброту стяжіть.

Запаліть свічу …

За праведника того, що поселився в душі.

Запаліть свічу …

І очистимо вчинки свої

У її полум’яному вогні.

Запаліть свічу …

І згадаємо радості ту мить

І щем любові,

Що у відчуттях залишиться вовік.

Запаліть свічу …

І з Душею у тих словах подяки

За них, за нас у них

У тих благодатях,

Що на всіх …

Сергій Миколин

Ан. на вірш А. Волошин.

РЕКВІЄМ

І щоб висушити згорьовану дитячую сльозу,

-кого ми ложим у труну? Сльозу, а дитину…

А дитину положили вже давно.

Згоріла в матері Душа,

бо в хаті ні спіднички, ні гроша.

А в європейське те вікно

народ злиденний не пускають.

Свої ж пани, те вікно

своїм задом закривають.

Яке майбутнє?

Як тепер життя нема.

Розкрали все ці юди,

а люди - німі і голі,

хоча Тарас і на престолі,

а краю їх лиходійствам все нема.

Встаньмо до молитви і труда,

позбудьмось того осудливого слова

і з думки викиньмо цього Христа,

що між нами ходить,

а в Душу не заходить,

бо осталась із його

тільки зовні скорлупа.

…бідного його

теж обідрали.

ПОЧУЙ СУЩОГО В СОБІ

З обіднілою душею,

бо він вночі і вдень

Багатство йде за тим,

бажає більше й більше

в кого душа богата.

багатства біля себе

Видно з Богом

і навіть на труні…

в серці живе і жив,

А слід вже знати,

то і такий його

що лиш той багатий,

життєвий орієнтир -

в кого Душа богата;

наповнювати любов’ю

і бідний не той –у кого мало,

простір

а той - кому весь час

і для сусіда-брата

все мало й мало

в допомозі, у навчанні

машин і гірлянд,

і в благодіянні

пециків і долярів.

бути прикладом в житті:

Навіть у багатстві тім

де його повага й доброта,

він жадає орденів,

то там життя щасливе

він жадає гучної слави.

радісне і щебетливе

І в метушні такій,

красивим й легким

як світський офіціант

робить

немає істини

творчий труд.

і таких же друзів.

Тут простір для Душі

Він загубив дітей, жону…

ростити малечу турботливу,

І не знає бідний,

бо їх Душа відкрита

Що багатство йде від Бога

для прийняття

І туди, де Душа богата…,

в життя

а так і клієнти всі чужі,

ростків таланту чудо

бо відсутні й чайові,

й достатку на життєвій ниві,

коли кришка гроба

тоді і сім’ї ці щасливі,

вже закрита.

щаслива і громада.

Хотів все популярним стати,

жадав все влади, і кимось стати,

а мітив і депутатом стати,

«Нехай невігласи зло бажають,

заради гроша і момони

але все таки праведники тчуть

був готовий душеньку віддати.

тканину Світу цього!»

Диявол підморгнув весело –

і того…

мовляв – так і дій…

Нувориш бідний,

І він возгордився,

цей новий лиходій.

хай зросте у милосердя,

не може той,

бо я вже явно розкошую,

хто жадає влади

а брати мої

людям волю дати

сиротіють і жебрують…

і гідної зарплати.

Такі не помічають

Хіба ж це справедливо –

нікого навкруги:

Господь поставив мене нуворишем

топчуть людськії долі,

І дав удосталь тих грошей,

на сиротину наступить

щоб і брата, і сестри

і не здригнеться від жалю,

душі відігрити -

а так наступав – і не на одну…

каяттям таким своїм

в своїх бажаннях

добрим словом

не зміг знайти спокою -

і поміччю своєю.

і навіть у труні,

бо родичі й близькі

О,Господи, прости,

не можуть поділити

що сліпим я був

ті штани,

до людського горя,

що голі-фе зовуться,

до плачу глухим

які на сльозі вдовиній

я став,

і за голод сирітській зшиті.

німим я був

«Той, хто жадає багатства,

на добре слово

не може відмовитись від нагород»,

і жадібним у немочі

бо він готов продати Душу

своїй духовній.

і народ -

«Вони із тих,

Слава Духові Святому,

на кому лежить

як Богові за допомогу:

Кара Небес.

воззрів я істину у щасті,

Карати і милувати,

почув любові шепіт,

Відбирати і давати,

заспівав я дружбі гімн

Сварити і наставляти,

й Природі,

Дарувати життя

що злобу й гнів

І вбивати…» -

я загубив в дорозі.

Ось так вони жадають

своїм народом-братом керувати.

Спасибі Духові Святому,

Але чомусь

що навчив дари передавати…,

тільки справедливий,

у цьому щасті з доброти давати

добрий і щасливий

і без очікувань: -«забрати».

«може виправляти інших»,

то і ворота на Небеса

Благо-дарю усім, усім,

йому відкриті.

що позбувся осуду того,

який зродився у зависті

Побач злиденних

і жадобі моїй.

і їх потреби,

І засвітився вогник Божий

хай серце стиснеться

у Душі моїй,

від баченої біди

з милості Твоєї.

і сором той

ТАЛАНТ

Талант – розсудок мудрості моєї,

талант – це найперш дарунок

Всесвіту єству моєму.

І дяка, велика дяка

тим батькам,

які зуміли побачити росток

в маленькому чадові своєму,

бо знаєм,

що кожен отримує його

разом із душею.

Він ще спить в утробі,

він ще спить до року, двох,

бо не пізнав цей світ.

Ось тут потрібні ковалі-батьки,

щоб побачити таланти і задатки .

І скажем наперед,

що виявлений і розвинутий талант -

це ознака щасливої людини,

це вміння легенько

долати труднощі маленькі,

які

ми створюємо самі;

та і в обставинах житейських,

ми плаваєм, як риба у воді:

вони нам не мішають,

бо вони, як та вода для риби

на цьому світі нас тримають.

Вчимося заново гратись із дітьми,

але вже зі смислом і знанням,

на тему ту,

яка люба й мила для душі дитині,

шукаєм підходящий фон

для фантазій дитячих,

для розширення уяви,

приносим речі необхідні

і певні знаряддя,

але у грі цій дитячій і дорослій

ми переходим в статус другорядний,

наближаючи, як би невзначай

в дитяче поле зору

по логіці нашого ума

для звершення гри в цілому.

Знаємо, що в грі оцій

наше чадо конструктор головний,

і прораб , і будівельник,

і перший житель в грі своїй.

Вона, ця дитиночка мала

сама вибирає матеріал,

логіку, дизайн будови.

Не вказуєм з досвіду свого,

порядок і доцільність,

вигоду і мету кінцеву,

бо самі знаєм, що не знаєм –

для чого ми живем:

і яка життєва наша путь ,

що ми завтра зробим,

а що нам прийдеться відторгнуть?

А що ж ми знаєм,

який художник і поет сидить

в душі-умі

брата чи сестри малої?

Бо саме так споріднені

ми з дитиною душею.

Нехай воно маленьке тілом

і суспільного досвіду нема,

але Розум воно великий має,

бо для плану гри

воно отримує Знання

напряму від Бога.

Для нього гра – життя,

як і наше життя доросле – гра,

але чия ?–

чуть наша,

а в більшості обставин мнимих

і тих людей, що поряд йдуть

в нашому житті, як єдинім.

Однак ми маєм знати,

що до Бога

у нас у кожного своя дорога…

І цю дорогу торує кожен сам

своїм талантом

і задатками своїми.

Знаєм, що інший їде

У просторі земному,

як та виокремлена машина

на цій дорозі духовного зростання.

Духовне у машині,

але машина потребує

шосейне полотно,

розмітку, перехрестя і повороти.

Так і людину за покликом духовним

і звабами людськими водить:

то на інший небезпечний бік дороги,

то на перехресті потребує знань,

як витримати путь небесний

і стишити розбіг на повороті

від гордині і в розкоші.

Вчимося самі, діток вчім

своїм прикладом щоденним

не їхати через поля, ліси,

як до життєвої мети,

бо буде важко їхати –

загрузнем в похотях земних,

пошкодим лоб, або і помрем,

то цим ми путь до Сущого загубим.

А Сущий в нас сидить

і проявляється у нас, як мудрість.

Якщо пізнаєм ми підказок суть,

то цим прокладемо маршрут добротний.

Не спішимо, бо на дорозі цій

є знаки, є і невідомі ями.

Будьмо пильними у цій дорозі,

з своїми підлітками –дітьми,

бо вони в житті,

як ті машини,

що їдуть слідом –

і бачать нас і вчаться в нас

хорошого і не зовсім.

То маєм пильність із нутра свого

і ум хай буде насторожі,

бо раз привели ми це дитя

в життя,

то ми за них і відповідальні:

ні садок, ні школа,

ні дядько Йосип

і не сусід.

В цей період підлітковий,

в час можливого ізлому

в потужному натиску людському

не просто встояти душі дитячій –

ось тут потрібні мама й тато зрячі,

щоб не зламалася дитина

під натиском надуманих обставин.

Знаймо, що дитина,

це нас і нам, батькам,

написана картина;

це ліпка скульптора молодого,

з нашого таланту вмілого,

який Дух Святий посіяв в нас.

То й ліпимо так як маленький Бог

і так, як для Бога.

Тоді дитина житиме у радості,

В добрі і доброті

На радість нам і Богам.

Приходить юність

і ми… у діточках своїх

Бачим штрихи свої

й красоти Божі

так знайомі нам

батькам.

А ми у радості тихій,

як на виставці художній

бачим фон, бачим слід від пензля,

бачим витвір спільний:

наш – із зовні,

а Божий – у якостях духовних.

Ось тут починається становлення

дитини, як людини.

В ній вже йде переосмислення свідоме

від внутрішнього духовного

у баченні реальному

звабливості земного.

Вже дитина свідома

дорослості своєї,

часто може діяти наперекір,

як помсти суспільної

за загублене щастя .

Душа то знає,

але пан Диявол

в нас гуляє.

Засів в умі

і звідти робить всім аналіз,

і оцінку, а душа німа –

страждає,

бо між дияволом і богом

йде війна,

а до того

ще й між ними вже стіна.

Ость так у пристрасті буває,

коли батько й мати прозіває

в своїх клопотах, горі і біді,

чим продовжує проблеми

для дитячої душі.

А в житті, а в житті

не огорчаєм родичів своїх,

бо їх так вчили,

то і тепер вони нам не зуміли

зберегти Божественне у нас.

У нас, у нас…

настав той час

підходу до бачення життя

з поглядом дозрілим.

Ми вже знаєм, ми вже вмієм

чути душеньку свою,

то дякуємо татові і мамі,

і Сущому тому, що ми це узріли

і Істину пізнали,

яка викохалася з любові,

в доброті радості пізнала,

щаслива вся така:

умиротворена й спокійна,

готова до самостійного життя.

Готова…, та свідома,

що вона до смерті батьків

для них дитя і в сорок літ.

Таке ось розуміння також є

частиною дитячого таланту,

то завдячуймо Сущому й собі,

що при допомозі мами й тата

ми зберегли,

зберегли в собі таланти і завдатки

духовно-професійні –

вони одні,

як тіло і душа в нашому умі;

вони єдині,

як всі ми: тато й мама,

брат, сестра,

сусід, колега,

як уся рідня,

бо всі люди на Землі-

одна родина.

Одна родина з нами:

дуб і ясен,

лобода і чистотіл,

синичка й дятел,

лось і кіт

і ця сестра велика –

ріка, що без початку і кінця,

і неба синь,

і височінь

сонця і зірок,

що світять нам усім,

дають тепло

…незалежно –

чи добрі ми,

чи злі.

Ось так мудро

І з яким талантом

Нас обєднав усіх

Сущий воєдино.

ДИТИНА

Народжена в грамів сімсот

чи до кілограмів трьох

зі сплячою Душею,

як подарунок Бога

для батьків

з неописаною красою

і владою короля:

всі слухають, метушаться,

виконують і невідомі примхи,

догоджають, пестять

і ласкають

в неусвідомленій надії

цю куклу зберегти.

Однак, із років двох

король владно скаже: «ні»,

вперше, проявив характер.

Він вже знає, що він буде їсти

і чи хоче він гуляти.

Настав час і нам,

батькам, мінятись.

слід виходити

з пісочниці дитячої

і в дитині

друга взріть

духовного

і прийняти, як рівного;

водночас, зберігши

старшинство

по досвіду суспільному

і вмінню поущать:

чи то шантаж,

змагальність,

чи користолюбство;

або доброта, любов,

довіра й дружба –

із цих двох вибирань

батькам у змозі

ввести в життя

Людину в Бозі

чи клок проблем

в особі зберегти.

І то на все життя

фундамент цей

буде й так тримати,

який заклали ми цемент.

Якщо з духовності

ми йдемо разом,

то знайдімо разом

той талант,

що Сущий положив

у цю життєвую дорогу,

бо це основа всіх основ

матеріальних,

що корінням йдуть з душі.

Талант любов приносить

і радість у життя,

щастя від творчого труда,

мир і спокій від злагоди в душі.

А після років вже п’яти,

батьки уже на в змозі

залишатись другом,

бо це рідко так буває.

А дитина вже пізнала нових друзів,

де тоже хоче стати головним,

як результат суспільного навчання

в садочку, школі,

на вулиці і у неусвідомлених батьків.

Тут приорітетом вже стає

засвоєння біовиживання

та мета суспільного змагання -

хто перший, і хто кращий.

А Бога, Бога-Душу

то й забули,

можливо, на всі роки.

Остепеніться, діти і батьки,

звіряйте поступ свій із Богом,

тоді щасливі будем всі.

Під-літами й до юності

пробіжать дитинства скоро роки,

тут не вчитимем ми духовності уроки,

бо ми не знаєм, хто ми є: раби і не раби,

бо каламутять серед нас

суспільну грязну воду,

а ми не бачимо нікого –

навіть себе;

ми не особистість ще

і не індивід дозрілий,

то саме тут

батьків доречне слово, дія

буде зразком і азимут

в дитячому житті.

Не охолоньмо,

не збайдужіймо до дитинки,

бо вже юнак чи юнка

почина шукать підтримки.

Ось тут

починає зріти індивід

чи суспільний лідер,

або незгода-забіяка

чи визначений невдаха.

То знайте ви, батьки,

що в дітях ви побачили

свою відстороненість

чи труди.

Закінчилось юнацтво

і в суспільстві ми,

майже, рівні.

І лиш згадаєм,

як малюками

хотіли стать батьками,

а тепер вже хочем

бути малюками.

Але життя -

це односторонній рух,

то вчимося,

хоча б помилок дитинства

не повторяти.

Вчимося і вчимося

Дух Святий стяжати,

щоб у радості дожити

до мудрості і благодаті.

Прощай ти, школа,

прощайте і батьки –

ми вже дорослі

і самі вже батьки,

і вчителі

для ангелів своїх.

Свої у нас стежки:

ми Вас не розумієм,

як не зуміли Ви…

Ви не знали,

бо Вас не навчали

зерна Душі ростити,

а ми пустоцвітом

в життя ввійшли.

Пробачаєм Вам батьку й мати,

і дай нам, Боже, розуміння

своїх дітей до Духа прихиляти.

Відкриймось Любові і Знанню,

бо пасивне є дорога не в Едем.

А тільки красотою й добротою

Землю-матінку спасем.

ДОВІРА

Дружба тим міцна,

що є довіра –

з довіри родиться вона.

Добре, дуже добре,

коли є друг чи друзі,

що кожен день

потребу маєм в них,

як в тій їжі.

А є й такі,

коли нам зовсім кепсько,

то ми шукаєм їх,

як ліки – в слові,

Ділі і для душі.

Або і зовсім навпаки:

вони, як та хвороба-

самі шукають нас…

і поради нашої чекають,

підтримки і допомоги.

А є й такі –

як повітря.

Їх не видно,

а вони біля нас,

як завжди – з нами

і напоготові.

Ось так одвітив нам мудрець,

а чи вони такі всі в одному

чи по окремо,

то маєм ми

пізнати дружбу цю

у досвіді своєму.

Довіряй, але не перевіряй,

бо довіра робить чудо:

знай, що від чистоти душі,

ти завжди знайдеш друга.

Бо проявлена довіра

іншою Душею ту довіру

бажають зберегти.

РУБІНИ ЩАСТЯ

Якщо ми живі,

то щастя має право

співати пісню

струмка живого

і слухати веснянку по весні,

дивитись в небо чисте, чисте,

пригорнуть до себе малу дитину, схилити голову перед сивими батьками,

любуватись річчю

зроблену власними руками,

бісики пускати

у танці запальному,

дитину вміть родити,

сім’ю цим щастям освятити,

лан зорати,

посіять ниву,

спекти хлібину

і від цього радість мати.

Щасливі ми в труді,

в любові і доброті –

тому у мить таку хорошу

хочеться ділить цю золотую ношу

від Душі і для Душі

всіма фібрами тіла,

від пят до голови.

Бажаєм щастя Вам

і щоб ми

щасливими були!

Приємно дарувати,

із задоволенням спостерігати,

в радості приймати –

ці прекрасні дії нас - людини.

Зуміймо завжди це у слово вкласти,

ділом підкрипити

і подякою чуттєвою

себе і Всесвіт наполонити.

Щастя – це вміння відчувати радість,

це прояв задоволення життям,

це і відчуття радості Душею,

це така піднесеність єства,

що хочеться летіти

на цей поклик Бога

і благо-дарувати Сущому за все,

благо-дарувати всім і всьому,

що є у нашому житті

аж до благословіння всіх

на любов і доброту

у стані радості такої.

Бо сказано мудрістю людською:

«Людино, не затьмари радості

ближнього, бо може бути,

що вона

видасться тобі чужою

і незначною,

але знай,

що вона оздоровляє простір,

і не тобі судити

про джерела радості такої».

Бог на шостий день

при створінні миру

зліпив людину з глини,

однак, залишилась якась частина.

«Що іще зіпить тобі?-

питає Бог-отець.

«Зліпи мені ти щастя,

бо без радості не виживу у суєті

і не дасть вона мені жити в ліні».

Нічого не сказав пан Бог

і тільки положив людині

у лодоні той залишок

із глини…

Щастя є, воно усюди

є його і другая сторона-

проблеми і нещастя.

Але ж весь смил життя –

прожить його щасливо.

То хто ж нам цього не дає?

Вчимося щастю самі

і діточок вчимо,

освітлюєм і іншим путь

вогником душі своєї.

Щастя – це мир всесвітньої душі,

це умиротворення і спокій,

це відчуття миру Духа –

цієї таїни живої,

це блаженство нашого єства,

бо з Богом ми єдині.

Блажен, насичуючий світ,

радістю і сміхом,

бо дуже небезпечно

встеляти життя своє,

Землю і Небеса

горем і бідою…

Бо знаєм, що

потворна думка

не родить

лагідного слова,

не родить

діла в красоті.

Помилкою великою людини

з незапам’ятних часів,

є те, що ми

собі бажаєм щастя,

а інших хочем бачить у біді.

Однак, слід знати,

що щастя не вміщається в кармані-

воно бігає усюди,

але заходить лиш до тих,

хто щиро його просить,

гостинчиком пригостить

і поцілує з чистою душею,

обів’є поглядом веселим

і сміхом забавним.

Сміх здаля нам свідчить,

що там щастя родиться

не тільки для себе,

а й на всіх.

Бо знаєм,

що безрадісна людина

схожа на неквітуючу рослину.

Сміх продовжує роки,

сміх кличе до роботи,

сміх гуртує і гартує

при будь якій погоді,

бо не можем ми сказати

будь кому

з сумним обличчям:

«Я тебе люблю».

Велике щастя,

коли ми жити вмієм

від знання і мудрості людської,

бо ми живем,

ми і життя даєм;

творим,

ібо сотворцями є;

щасливі, бо

благо даримо

Духові Святому

і собі;

свобідні,

бо добролюбіє

вмієм дарувати.

Дякуємо Богу,

що за покликом його

в буття йдемо.

А як пізнати щастя?

Знаєм.- радістю!

Не зневірою і злом,

а тільки в радості своїй

і милості Твоїй.

ЩАСТЯ – СМИСЛ ЖИТТЯ

Цінуй своє щастя поки живий.

Живи, радій, кохай;

Живи – твори життя,

Сій мир і злагоду межи людьми.

За здоров’я дбай,

Трудись в задоволенні від достатку.

Плач зі всіма від радості.

Плач разом зі мною у блаженстві.

Плач у розумінні,

Що гнів, гординю,

Жадність і злобу

Полишив вже позаду.

Хай і негаразд, який вводить нас в напругу

Буде пружиною, що штовхає життєвий клапан

На пошуки істини і сенсу,

Бо щастя так усім нам треба…

Частіше говори:

«Світе, ти красивий у весні…»

Частіше говори:

«Я відчуваю благоговіння в літі…»

Частіше говори:

«Я бачу богатство восени…»

Частіше говори:

«Я знаю мудрість твою Природо … у зимі».

Подаруй всім щастя в щасті.

Прийми усе, як є…

Бо саме це дає нам зрозуміти:

яке це щастя – жити і творити.

Сергій Миколин з книги «Щастя – смисл життя»

ДОБРОТА

Богатство приходить

нам від Бога,

Багатство беремо ми самі

від собі подібних:

крадем прямо

і через обман,

чи шантаж,

чи через безвихідь;

буває звабою, чи через кулак

з політики гнилої –

я начальник,

а ти дурак.

Батрак і раб

В ділах й душею,

гідність Бога втративши навік,

туди ведем свій рід, як калік.

А сам такий багач

зайшов від Бога так далеко

й викинув з душі,

усі

його якості і настанови

замінивши на те,

щоб кимось стати,

як тая супостать,

щоб мішок грошви напхать,

щоб ними очі засліпити,

щоб не бачити нікого,

окрім попа і начальника свого;

хоча і бачить гроші –

в людях, у природі,

у користолюбстві і вигоді,

у любові і доброті,

змінивши щастя

на суспільну маску;

змінивши,

любов у ненависть,

доброту на гнів і злобу,

милосердя на об’їдений кусок

ідола з багатства.

А ми ж брати і сестри від Адама й Єви,

і по духу ми одні,

і нас об’єднує свідомість.

Приходим у світ ми зовсім голі,

та і покидаємо ні з чим цим тілом.

То добре, що Душа,

богата, щедра, чиста, мила

чуть-чуть зросла у Дусі,

і очищена її тілом…

летить у простір в пошуках

такого богача і силача,

якому вона по уму і силі.

Узріли, відчули, що Бог із нами,

то радіймо і другим даруймо

це вміння з Богом жити.

Так, з таким богатством Бога жити

тут і скрізь…,

то нам і дасться жити по потребах,

без жадоби і сліз,

без революцій, війн багатих,

де голови кладуть,

не мудрі нашії брати,

які самі не хочуть жити,

а бажають крові людської попити:

в одних байдужість до свого життя,

а в багатих теж байдужість

до життів чужих,

до їх жон, батьків, дітей,

бо Душу продали Дияволу

за гривнів і долярів кучу.

Душою в єдності із Богом

Ум не поведе когось вбивати,

не забере у вдовиці сина на війну прокляту, а дасть і сиротині роботу й хліба,

душевний прихисток на Землі

під єдиним Сонцем й Небом,

поділиться штанами із братами,

не спитавши, де згубив свої.

Хай множаться на Землі такі богаті,

добрі, чесні трударі, бо богаті

зовсім не ті, у кого мало,

а навпаки – це ті багаті

нувориші скоробагатьки,

хто зумів накрасти

і кому все життя мало.

Хай не прямо з поля крав,

але брав те все,

що спільно надбане було,

і те, що Богом подароване для всіх:

повітря, небо, ліс і луки,

клапоть землі для хатини,

а потім їм написали вже «за-кони»

такі самі, щоб і самим жити у ярмі,

але животіти біля ясел з буряком

і не тягти гарби…

Ах як забули про Адама й Єву,

не відають і про правнука в біді і в ярмі, бо у світі так ведеться…-

сидів здається на коні,

а потім сам конячиною став,

бо про душу не подбав

свою і тих, хто рядом бідував.

А шанс то був

З таким багатством

Узріти Божественне в собі,

і богатим бути серед людей

і в Душі, що частинкою Бога зветься.

-Бог дарує?

-Та ні, я сам узяв.

Так, взяв руками, але Боже,

то вмій, як Бог подарувати тим, хто нужду велику має,

бо тільки цим ти збережеш багатство

в рідні своїй і з подякою від злиденних, матимеш і те богатство,

яке Бог дарує всім:

мир і спокій, любов і доброту,

і ніч спокійну,

і день у творчому екстазі.

-Щастя подаруй усім! -А як?- Душа підкаже…

Бо відомо, що щасливий той,

хто доброту з любов’ю

на Землі розносить,

то і сам щасливим буде зразу.

ВИР ЖИТТЯ

Життя, то мить,

яку прожити треба вміть,

бо кожна мить

прожита на Землі безцінна,

а якби ми вміли зрозуміть

суть життя земного –

то все життя без ціни:

одне блаженство.

Але людина не така -

Зла сама,

зла бажає і другому,

яму іншому копає

і сама туди попадає,

а ми все злі

і просвітку немає

в цій суєті мирській

і проблемах злободенних,

бо життя прожити,

не поле перейти.

Тому воно і манить нас

долати перешкоди

і приймати компроміс,

а вміючий знаходить позитив.

У всьому є, як би міст:

з доброти ввійти у благо.

Але в житті є й такі,

яких нічого не турбує,

у них нема проблем –

то це саме ті,

у кого бірка на нозі.

Але знаймо,

що Бог нікого

не посилає у цей світ

тяжко бідувати…

Також знаймо,

що кожен

родився королем,

однак живе,

як жебрачить,

не вміючи з’єднати

потреби і бажання,

можливості й мету;

не знає як, і знать не хоче,

а шукати,

то тим паче…

Життя – це пошук,

це невідомість і пригоди

на шляху життя -

їх тисячі і одна.

Це тільки є нагода,

як потенціал безмежний

і тільки ми той знайдем,

який нам належний.

Ісус сказав такі слова:

«Світ є мостом, але не зупинка»,

бо життя є тим мостом,

який нас з’єднує із Богом.

Це є розмова, це є творіння

духовного й мирського,

це є гармонія між нами й Богом.

А найперше зуміти бачити потреби

і забути про свої бажання,

бо саме не розуміння їх

народжує страждання.

Будьмо земними

і залишаймось неземними,

бо це мистецтво мудрості людської.

Це є вузьким мостом, як бритви лезо,

але це єдиний шлях

сходження мого

в балансуванні по канату,

а втративши рівновагу,

то не буде і того,

хто зможе життю радіти.

То живімо настільки вільно,

наскільки це можливо.

Живімо інтенсивно,

з любов’ю до життя

і настільки пристрасно

і повно…,

бо іншого немає Бога,

чим саме життя

в його наявності

на шляху

розвитку духовного.

Для чого жити?

- щоб творити,

щоб пізнати смисл життя,

щоб вміти порадіти

за успіхи свої й твої;

щоб щастя

для дітей

нас заполонило;

щоб у злі ми знайшли добро,

щоб гірка редька

медом нам здавалась.

Даруймо щастя,

засіваймо миром

життєву ниву

від Сахаліну

до Нью-Йорка,

від Ямала до Гобарта,

тоді ми будем знати,

що живем в саду,

який Едемом зветься.

Йдемо стежками занедбаного саду,

що Едемським зветься,

бо стежками цими у житті

ідуть брехня і зло, предків звичаї й закон, настояних на помилках й пізнаннях,

і в пристрасті своїй, наче зграя злих ворон, ми шукаємо помилки в других,

але не в собі…

Проте згадаймо про радість і добро

і ними стежечки встелімо…

Хай дітвора у гомоні своїм,

і юнак із юнкою німі

в любові чують тільки гомін листя;

і мудрість життєва поговорить про діла;

а зріла старість пошукає…- де ж її Душа.

Всім місце тут знайдеться

і мир, і спокій принесем у кожен день,

залікуєм ранки у дерев…

і соловейко під вечір защебече…

Ладнаєм сад, що раєм зветься,

бо тільки всі гуртом цей сад спасем:

щебетом, добром, цвітом кітки

і зойком матері, яка вродила…

Ми так цю Землю матінку спасем

і цей Едем, що життям зоветься.

Буття народжене життям

і життя – зовсім не є дім,

і не машина…, не знання,

і не істина і смисл,

а все це разом – і без ідей,

і без думки про це все,

бо знаємо, відчуваємо,

що життя про нас постійно дбає

і кожному дає по силі нашій.

Не летимо у космос без потреби,

не влізай в чужу сім’ю,

не вчи дитину жити тільки словом

і погане слово з вуст хай не злетить,

не роби поганого ніколи,

то життя нас саме

туди заведе,

де ми не мішаємо нікому

і ми у самості своїй

прийняті будем,

як та тополя в полі

у величі й красі.

Не ми ж життя творим,

а нас воно любить і леліє,

бо те творіння в боротьбі, як у вогні

нас до щенту спалить

і маєм зрозуміти,

що ми в обігу життя,

як ланка ланцюга

без початку і кінця.

Але ми в житті

не випадково і не гість,

бо ми реально дома,

коли живі,

і ми не самі, -

бо нас мільйони

на метровому клаптику землі.

Тоді вгадаймо,

Хто важливіший для життя?

Мабуть, що всі –

і всі є та

самодостатня повнота

наповнена

енергією життя,

яку ми з благодарінням посилаєм

каплею до джерела.

Б О Г

Коли ми стоїмо лицем до Вас

я бачу Вас.

Однак, повернувшись на півкруга

стіну я тільки бачу,

але я знаю, що Ви тут

і хочете почути слово

про Бога,

хочете пізнати його суть,

але він у Вас –

подивіться,

бо він і привів Вас сюди,

щоб почати пошуки свої.

Написане вперше так це слово

із змісту духовного

і для розуміння тим,

хто шукав начало, -

чи з доброти, чи зло

воно постало;

і тим,

хто визначився з життєвою метою,

або так,

як написав той древній грек:

Б-О-Г з його ж мови – це-те-що є

і поясниме й невідоме, це і те,

що ми бачим чи тільки відчуваєм.

І так приймімо Бога ми -

все від початку й до кінця,

бо всім дається в світі цім

по силі їх і по довірі

в цьому тілесному житті.

Ми не самі умом і тілом,

нас Сущий поведе

в Творця палати

із життя в життя,

вчить очищатися

в молитві й ділі

і рости духовно,

бо все покликання людини

свідомо сприймати

добро і зло,

любов і ненависть,

щастя і гніт душевний;

негатив сприймати, як підказку,

а позитив, як вірний путь душі і тіла

на той Олімп,

звідки ми могли б посіять

межи людьми і всім живим

у словах і діях:

добротою щедрою,

любов’ю лагідною,

життям щасливим.

Тоді ми Бог і ми у Бозі

йдемо по невідомій,

а все ж по визначеній дорозі,

то і дякуймо йому,

що приймає нас такими,

якими ми насправді є –

без посад і надлишкових грошей,

а просто так, як є

і ми такими будьмо:

з благістю і справедливі,

з радістю й щасливі,

з любовю в мирі –

тоді це все, що є

і Богом зветься, і Богом є.

ДИЯВОЛ

Це той життєвий Бог,

що по життю нас часто водить

і вводить у помилки,

вчить брехати,

гніватись і битись,

змагатись і відрікатись,

а ми ще й все погане

на нього списувать готові –

і тільки дехто на одрі,

закривши очі,

скаже сам собі,

що все чинив я сам,

несвідомо, без Душі.

Вона мене весь час прохала

покаятись і подивитись навкруги,

але мені було все ніколи,

то вона і провокувала

у підказках, сварках, діях,

щоб розбудити докори сумління,

а не помогало,

то хвороби приходили гнилі

за наші вчинки погані і лихі.

Знаймо, що посіявши зло,

то зло і виросте велике.

Чоловік ослаб,

і ноша його важка, погана

в пекло приведе,

до собі подібних.

Коли ми це вже зрозуміли, то маємо змогу зробити вибір:

щасливо з Богом світлим жити

чи в житті із Дияволом дружити.

Можливо будем їсти й пити на халяву,

то на халяву будем грітись вже в котлі смоляному.

Ось чому ми часто констатуєм,

що прадід, дід і батько,

як і ми - прожили нещасно,

бо тільки знали,

як дружити з ним і як прикритись чортом, тим рогатим із хвостом і копитами,

а Душа літать хотіла на землі

гратись в радості і щасті;

із покоління в покоління ростити крила

для польоту під небесами.

ТАЇНА

Можливо, в пізнанні істини цієї,

як такої,

гординя тут присутня,

що буцімто людина

може бути Богом.

Так, може, бо про це Душа знає,

а людина лишень може відчувати

це наближення до стану Бога

Однак гординя зникне,

коли з відчуттями Бога у собі

ми втратимо всі бажання у житті.

Смиренність і розуміння нас тоді ведуть

в енергетичні потоки Святого Духа,

а житейськая бравада лиш для тіла

середовище святе й прийнятне.

Той лиш так скаже,

хто тільки крок ступити має

для злиття з Океаном Духа.

Така зухвала простота у тому,

щоб говорити з Сущим і про Бога,

бо це лиш може той,

про таку Таїну говорити,

як свідоме розуміння,

а не від житейських устремлінь,

бо глупо і досить глупо говорити

про таїни Всесвітні, дивлячись у телескоп

у космос на міріади безмежності зірок,

коли себе не можеш знати…

Спочатку попитай у Матері-Землі

чому дерева вищі, ніж трава?,

хоча їх зерна часто рівні,

і один і той же грунт, і та ж вода,

і вітер той, і Бог один…???

Ось так, таїна далеко

в зернині схожій,

несе в цей світ

речі різні:

по розміру й структурі,

по призначенню,

і по невідомій нам причині.

І в цьому незнанні…

нам невідома навіть роль людини –

вона в житті так близько до тварини,

а в Душі до Бога.

Хоча є не тим і не другим

спочатку і до кінця,

хоча може бути тим і другим,

а більше всього проміжним

чи перехідним…

у безлічі духовних перетворень

в русі на шляху до Бога,

і в белічі втрат ознак

наявної тварини

через пізнання соціальності своєї

в якій ми більше схожі

на Диявола мирського.

Це і є той шлях,

який проходить людина кожна

від тварі аж до Бога,

хоча і тут потрібно знати,

що до стану тварі

вона йшла не менший путь

від каменя чи пісчиночки простої.

Тому ніхто не здатен

і не визначить за все життя земне

цю таїну в цілому,

як проявлену так і невідому,

бо, на Землі

стоїмо лиш сьогодні,

але вже за мить

готові зробити крок наступний.

Так є в думах і в ділах,

так і Душа нас

до кращого спонукає,

а краще…, цілком можливо,

через хвилину, день, роки, життя

в простори Всесвіту спішить,

бо інші блага знає

відчуваюча і знаюча Душа.

Одначе наш суспільний ум

всього цього знать не хоче,

йому приємні досягнення земні:

він знає їх і він їх бачить,

або на шляху до них

падає не раз,

встає і Бога проклинає,

тільки не себе…

Бо буцімто машина

чи бажана дівчина,

долар довгий

чи стіл повний…

тільки в Бога.

У Бога лише Душа

і якості Духовні,

але людина невгамовна:

якщо Творець так мудр

і світобудова для нас зразок…

то саме так і саме так

для цього життя земного,

яким живем і так є:

бо той, хто бачить позитив –

той бачить Боже;

а той, хто розчарувався,

то в діях ближче до свинні…

То де ж той зразок?

знов звучить питання те повторно…

-під кількома слоями художника Творця

і за нашими життями

у цій світобудові…

А може кожен з нас

своїм життям

наносить свій штришок

у цю світобудову.

І повторимося знову,

можливо, суть тут інша,

бо бачим ми цю світобудову

з позицій теперішнього життя,

з позицій шукаючого ума цього

і наявного розвитку Душі своєї.

А розгадка в тому,

що бачим ми лиш частину ту

цього круговороту подій і фактів

наскільки бачить око,

знає ум і чує вухо,

наскільки є чутливим тіло

і до чого прийшла Душа,

бо не зовсім ясно:

наскільки ми раб обставин

і в той же час –

ми поставляємо себе, як Бога.

Молитву шлем йому у пристрасті своїй

і поряд з тим повчання шлем

братам і сестрам по духу й крові –

і все це в одному листі,

що Біблією зветься:

хтось у нього добавляє доброти,

а дехто про нього і не знає…

а так собі блукає

по життю чи може й Бога знає.

Наше життя земне

тільки мить для Бога,

як для нас ковток води…

А скільки їх було у дні,

і у роки…, за все життя,

то і не злічити.

Та і потреби в цьому

нема нікому,

бо це є несуттєво,

але пити треба – і ми п’єм;

і жити треба, то ми й живем,

сповідуючи Сущого свого,

проникаючи у таїни Бога,

рухаючись, в життях до нього.

Таїна тендітна,

наче дівка до заміжжя:

притягає чимось невідомим,

а пізнана стає байдужа.

Ось так в життєвій страсті

не чуємо Душі,

що пізнане із зовні

не містить таїни духовної,

бо таїна одвічна,

і тільки відкривається тим,

хто прийнять готовий

для потреб суспільства.

Вся трудність в сприйнятті,

що умом вже не може

бути пізнаваною…

Вона може бути проживаємою,

чуттєвою і чистою…,

а може бути присутньою

безприсутньо незнайомою.

ОДА СМЕРТІ

Кожен, кожен народжений помре,

чи може хтось нам заперечить?

Ми знаєм, що життя і смерть -

це дві подруги, які поряд ходять,

тримаючись за руки,

хоча й не так:

вони навіть не тримають –

вони все життя в руках лежать.

Хтось з них чекає,

а хтось дбає і стяжає

і до передачі готовить закрома.

Життя це подорож в ніщо і в нікуди,

а смерть є його квітка,

потім прах

і трава надгробна і пожухла,

а при житті

ходять разом і тримаються за руки

не просто так і не від скуки

життя щомиті придбаває

нові кіло для тіла,

нові думки в умі

і новий статус у житті,

а поряд мільйони помирають

нейроном, травою, комахою, водою…

Померло і дитинство,

померла і юність –

назад не повернути,

бо їх ми не бачим,

ми при житті незрячі.

Відчуваєм холод смерті

в руці простертій,

а десь глибоко в собі

боїмось померти.

Тому й міняємось щомиті

в тілі, щодень і через роки –

і скільки раз ось так в житті,

щоб не пізнала смерть нас в суєті.

Взнає, знає раз тримає, але іншого не знає

що цього молодого й сильного не здолає,

бо Бог його за праву руку

сильніше ще тримає.

Однак ми заперечим,

що смерть і молодих буває,

що забирає,

бо людина свою руку відпускає,

тому, що Бога ще більш боїться –

і часто просить смерті,

не маючи сил проснутись

і узріти,

що Бог не тільки трима за руку –

він її харчує радістю і добротою

довіру проявляє,

розумінням напуває:

подивись на путь,

що ти взяла і що оставила?

Людино…

обидилася і в злості,

від життя втомилася,

від Бога відхилилася,

тому то смерть ця біла

прийняла в обійми.

Живи й життя даруй,

умираючи з любов’ю,

бо це значить, що ми

на вірному путі

і любов пізнали.

Смерті той боїться,

хто любові не зустрів у житті –

він її боїться і тоді,

коли кличе і сам бажає

із злоби на життя невдале,

яке не дало шансу любов пізнати.

А чи ступили ми хоч на крок до неї,

чи хоч раз із радістю в життя дивились,

яка любов зродити мала,

чи добротою з іншими ділились…?

Ні і ні. Бо незадоволення життям

смерть також не вітала,

то і любов сюди не йшла.

Для чого їм такії гості,

які не мають радості і злі,

тому то злих недобрих

смерть так довго не впускає

в свою комору кікімору,

щоб перед смертю на життя ти глянув,

бо спав і не знав,

що Життя є Бог і є Любов

і Смерті рідная сестра.

Вітерцем весни торкає,

літнім дощиком омиває,

а осінь майже півжиття крокує

в своєму зеленому вбранні:

квітує й пестить,

в життя красок добавляє

і задоволення дає новим врожаєм,

і в насінні життя нового вже чекає.

І тільки смерть, як та білая зима

ще й косою брязкає, лякає,

але і людина її чекає і не чекає…,

а слід її прийняти,

бо пустивши руку,

будем рачки, в корчах

ще її приходу благати.

Помирать зібрався,

то не жалкуй;

дай сил духовних життю новому

легенько на ноги встати

Вічністю життя

у Вселенній крокувати.

Ми несем в життя інше

все те, з чим прийшли до смерті,

бо в Бога так ведеться:

що знайшов ти тут,

то ти це знайдеш і після смерті.

Тому задоволеність життям

перед смертю

цю якість Бога ми несем

в життя наступне…,

а мали б нести в пізнанні

із років зрілих.

Смерть народжує життя нове,

старе життя приходить в небуття,

бо в останні дні все сильніше

нас притягує до Бога

і ми забуваємо про смерть,

несучи Бога в інше тіло молоде

нашею Душею.

Боже, ти подарував мені життя

і з подякою повертаю його тобі

в новому тілі, яке не має его,

а розцвіта Душею.

І вмерти ми не вміємо,

а жить не навчені,

хоч смерть в хвилину дві

свідома у полегшенні;

свідомі й ми зо днів три,

а життя, то страх, вина, страждання

і немає їм кінця.

Здається прожив років сімдесят,

які зрівнялися із строком смерті,

бо і жити , то не жив,

а все бігав, не знаючи за чим –

то попа, то начальника, то Бога все просив

грошей, машину, дім,

а потім і здоров’я,

бо сил немає те все нести,

що збирав протягом тих семи десяти.

А воно вже не в радість

і радістю не було,

а бажаннями нашими були

і їх приходиться нам тягти

в життя наступне…

То може роздивимось свої

бажання і хотіння на одрі,

може вони порох і не потрібні,

то так собі скажімо ще в житті

і відпустімо без жалю.

Бо тільки так ми цей непотріб лишим

і на легкоті в життя нове ми полетим

тим голубом, що носить Душі.

Тому і дякую тобі преславнеє Життя

в цю мить Всесвітню і смерті мить:

прийми ти, Дух Всесвіту, своє дитя-

нашу Душу,

бо я іду туди,

звідки чути оклик твій,

де свічка має запалитись

життя нового.

Радіймо, що нічого

не несем тяжкого,

відпустивши останній видих

ще свідомо,

бо смерть вінець життя

і вона не підвладная йому,

бо народжений одного разу

всеодно помре, як тіло.

Хай збереться рід,

колеги й друзі;

хай розкажуть

про доброту мою і щедрість,

а я послухаю згори,

подякую і полечу в три дні.

Скажу і тим, хто плаче:

хай не плачуть

за втратою своєю.

Ким я був для них:

нянькою дитини,

замком на хаті,

сторожем майна;

Душею у сімї, ріднею,

а на ділі –

річчю, річчю… і такою,

щоб за порогом ждала

прохань і команд,

бо ми у відносинах оцих

усі чужі, а то і ворогами

не раз бували.

А зібравшись на іменини,

то і говорити починаєм

про хлющенка й обаму,

а про миті щастя спільного

не згадаєм,

веселої пісні при житті не заспіваєм,

бо сплячий при житті

голосу і слуху музикального не має.

Посиділи за столом,

як біля корита –

погладили живіт

і вже втекти готові

із боязні в очі подивитись

старому батьку, нені,

а мова й далі про машини

і гроші у чужій кишені,

і бажання нездійсненні,

а послухати стареньких,

про їх прижиттєві мрії,

про радісні дні життя,

про щем обид і розчарувань

від них… ні гу-гу;

ні про лампочку на кухні

в суєті, що згоріла,

ні про плями на підлозі,

ні про сльозу печалі…

ні гу-гу.

Чужими і непотрібними ми стали, можливо, що такими і прожили,

а хто нас вчив у радості любити

і ми цього не зуміли…,

то хай оці слова ляжуть у фундамент

нової світобудови між людьми.

Бо тільки призвіще оте,

що свідчить про належність роду.

Ось так в житті ведеться,

що голим в світ прийшов

і невідомі люди нас зустріли,

назвавшись батьками,

а помираємо в своєму костюмі

і теж так одиноко,

бо всі чужі:

сусіди й діти

і тільки холод їх очей

штовхає в долю, у вину…

в благодарінні за життя,

побачити своє тленне тіло,

то це вже Душа

дивиться на нього.

Возрадуйся і з цього

вдруге,

бо Тебе прийняв сам Господь,

забравши у свої чартоги.

Не плачем за собою всі присутні,

говорячи слова предвічні,

тому, хто у труні,

і не оті, що вже самі,

бо реально не поможем,

а дамо надію й час для душі,

бо все таки

закриваєм двері несвідомо Богу.

Весь парадокс у тому,

що передсмертна мить приємніша,

ніж весь шлях життя

і таке розуміння нас веде

у Вічність чисту,

в голубінь безмежну

з усвідомленням таким,

що життя вічне.

Прощайте люди,

ум і тіло,

не майте зла…

і радості всім бажаю,

може десь народиться

нова Земля

і ця радість їм згодиться.

Даю вам цю радість і доброту,

хоча і відчуваю, що не узріли,

то після кладовища у три дні

явлюся і нагадаю:

прийміть дарунок від Душі –

це щастя і любов,

що так потрібні при житті.

Життя така вже штука,

що його можна згадувати,

робити і накреслити майбутнє,

але всього не можна із собою взяти,

не можна до кінця й суть його пізнати.

Таїна тай годі. Однак і відома трохи,

а смерть одна лиш темнота

тільки мить та її приємна,

що узрівши смерть на горизонті,

пізнавши нашу бренність

у їх единості тієї миті

і за ту мить привикши,

що легенько і тихенько Душу понесла,

а хіба не знали ми,

що в черзі стоїмо

і спимо до одра,

у боязні проспівати гімн Життю

і гостю оцьому,

що смертю зветься.

МОЛИТВА

Здраствуй, Боже,

На чотири сторони.

Здраствуйте, Люди,

що живете

на схід і захід,

на північ й південь.

Здраствуйте, Сонце і Зірки,

Небо і Земля, Дерева і Трава,

Тварина, Птаха і Комаха

і Камінь, і Пісок, і Земля родюча,

подих Вітру і живодайная Вода

і Небеса, й Душа моя,

Тіло й Ум,

Любов і Щастя,

Мир, Спокій і Доброта.

Здраствуйте знайомі нам

Злоба, Гнів, Осуд і Біда;

заздрість і жадоба, щоб нам

ви тільки і були знайомі,

але оминали

наші стежечки життя

і цим ми вдячні Вам

на всі роки життя земного.

Зуміймо все прийняти,

що нам належить по життю:

укріпимо силу і здоров’я

чистотою тіла і душі,

красотою і добротою вчимося

творити обставини свої.

Слава Духові Святому,

що силу маєм

нести свій Хрест життєвий

по силі нашій.

І ти, Господи, прийми

нас такими,

які є вже ми

творіннями твоїми

на цій дорозі,

що в Рай веде.

Через Душу

Істини і Правди наущай,

щоб ми щасливі могли бути –

усіх, усіх любити:

коханих любих

і діточок своїх малих,

батьків уміли шанувати,

братів і сестер по крові й духу

зустрічати в нашій радості єдиній

і подаруночок в дорогу дати

для Душі на цій стежині,

що життям зоветься,

яка майбуттям у Бога відгукнеться.

Ми всі: живе і неживе,

видиме і невидиме,

що Душу Божу носить

дарунки благі

в Дім його приносить,

а по потребі може взяти

і тим благо-дарувати,

що ми іще живі

і жити хочем на Землі

із Сущим Богом у Душі.

Ми молитву творим

усвідомленим умом,

бо за молитвою є тільки Бог без слів

у його і моїй присутності.

САМ ШУКАЧ

Родившись, ми шукаєм цицку,

потім перевіряємо простір в межах рук.

Коли ж бачити ми стали,

то ми знайшли свій центр,

але несвідомо.

Ось так просто наш інстинкт життя

спокушає нас почати пошуки чогось,

і ми самі не знаєм, що шукаєм,

бо часто називам це метою,

хоча це досить часто і не так.

Ми якось так, як саме собою

відчували у спокої Душею,

що є шось таке,

яке нас манить, кличе, наче Бог,

і все ж не знаєм, що шукаєм,

а нас веде якесь непевне відчуття,

що ми не на своєму місці,

що ми займаємось в житті не тим,

що нам судилось Сущим.

Однак нас часто бере сумнів

і ми сховатись хочемо від цього зову,

але знову й знову

у цій житейській суєті,

ніби невзначай

нас кличе Дух одвічний

тихо і безголосо,

ніби тягне за павутину,

що одним кінцем прив’язана до серця.

Ум це також відчуває,

та страху не має,

однак перешкоджає

пізнати цю причину

і того, хто нас кличе –

ми ж не бачимо нікого

і голосу не чути…,

бо той, що нас гукає

сидить в середині у нас.

І тільки звідти

ми вже зможем знати

того, хто кличе і той шлях,

що манить в невідомий пошук.

До цього й далі ще не раз

ми йдем сюди й туди,

вперед і взад

і відчуваємо не раз

потребу зупинитись:

і сам цей порух

просить усвідомить,

що в житті цьому

вже бачим, бачим

себе в собі…

Ми Істину знайшли,

ми водночас пізнали й того,

хто кликав нас так довго –

майже все життя.

Ось так ми прийшли

і відбулися пілігримом Духа,

прийшло і відчуття,

що життя десь поза нами.

Воно не поза нами,

а ми в ньому,

воно й дає енергію свою

всьому живому.

Але сам факт наявності єства

в умиротвореності його:

без бажань, без думки

і без відчуття плину часу.

Однак, ми живемо,

але відчуття, що все

відбувається саме так

і як слід:

спокійно і статично;

прийнятно і як би безучастно

в цьому просторі Природи –

ми блаженні з Духом

Душею своєю,

а фактично ми в забутті

і саме в мить ось цю

життя немає сенсу

і сенс життя не є життя,

а тільки висновок ума.

Це відчуття повної безпеки тілом

від стану Душі самої і від Духу,

бо всі страхи у житті

приходять із нашого ума:

нас лякали

і ми боялись

Бабая й Бога,

темноти і гніву,

але слід знати і відчувати,

що нас охороняє Сутність наша.

Тільки деколи буває,

що Душа страждає

і тіло потерпає

від грязноти способу життя

і тих суспільних установок,

що вже в крові й умі –

чимскоріше очищаймо

себе і простір

любов’ю і добротою

і пізнавши це свідомо –

ви путь до Сущого пізнали.

Однак зійти на нього

нам слід самим,

а, прийнявши всі бажання і проблеми

ми будем вільні, бо вони для нас

були і є несуттєві.

Це вже є відчуттями,

що ми вже дома -

всі разом: тіло, ум, душа

і ці предмети,

і це умиротворення навколо,

що давало ті ж відчуття,

як при народженні,

то такі ж за певний час

при усвідомленні відходу

тіла в прах –

ми чисті й свіжі,

ми щасливі в цьому,

ми вільні

і вільне все навколо нас,

ми рівні духом,

у розумінні, що саме так

приймає нас весь Всесвіт.

ОГЛАВКИ

Дорогами життя

Весна

Літо

Осінь

Зима

Душа

Благо

Думи

Думки

Слова – нитки життя

Слово

Всі люди на Землі – одна родина

Гімн України

Мій рідний край

Гімн життю

Послання дітям

Сон

Каяття

Запаліть свічу

Реквієм

Почуй Сущого в собі

Талан

Дитина

Довіра

Рубіни щастя

Щастя смисл життя

Доброта

Вир життя

Бог

Диявол

Таїна

Ода смерті

Молитва

Сам шукач